Секція: Право. 4. Трудове право та право соц. забезпечення

Лавріненко О.В., кандидат юридичних наук, доцент, Донецький юридичний інститут Луганського державного університету внутрішніх справ

Природно-правова доктрина і юридичний позитивізм як типи сучасного праворозуміння: онтологічні та теоретико-методологічні характеристики

Роль права в житті суспільства, тобто його соціальне призначення, полягає в тому, що за його допомогою в суспільстві підтримується правопорядок (порядок, заснований на праві). У зв’язку з тим що норми права, наголошує О. Кутафін, установлюються державою, то це такий порядок, до якого прагне дана держава. Однак, з точки зору сучасного підходу до ролі держави й права в суспільстві, у першу чергу, право покликане забезпечувати загальносоціальні інтереси, тобто інтереси всього суспільства в цілому, а також захищати інтереси кожної людини, але в такий спосіб, щоб таке не призводило до обмеження інтересів, прав і свобод інших людей [1, с. 28]. За думкою В. Сухоноса, «дослідження будь-якого соціального інституту повинно ґрунтуватися на аналізі його сутності, ознак і функцій не лише в статиці, а й динаміці, відображати причини та передумови його виникнення, поетапної еволюції, перспективи майбутнього розвитку... На межі ХХ-ХХІ ст. у нашій країні почала формуватися нова українська державність, основою якої є ідеї соціально-правової держави, демократії, загальнолюдських цінностей» [2, с. 155]. Правова система в цих умовах характеризується насамперед тим, що позитивне право «перестає бути другорядною складовою державної влади, утверджується верховенство права, тобто правова держава. Інші зміни в правовій системі демократичного суспільства полягають у тому, що право: зв’язує й обмежує державну владу (правова держава); набуває дедалі більше підстав у природному праві, у невід’ємних правах і свободах людини; одержує вдосконалений, «відпрацьований» у законах та інших нормативних актах зміст; його основи закріплюються в конституції; стає неподільним, єдиним, з незалежним і сильним правосуддям» [3, с. 57].

Роль і значення юридичного позитивізму як одного з типів праворозуміння й важливого чинника розбудови правової держави характеризуються неоднозначно, тут існують різні підходи. Так, Є.В. Ліпатнікова наголошує, що «юридический позитивизм как определенный тип правопонимания в философии права и юриспруденции на протяжении всего его развития подвергался ожесточенной критике... В современной... литературе юридический позитивизм оценивается в основном негативно как с теоретической, так и с практической точки зрения» [4, с. 55]. В.І. Лєушин, у свою чергу, зазначає, що «ущербность нормативного подхода... в его отрицании обусловленности права потребностями общественного развития, игнорировании естественных и нравственных начал в праве и роли правосознания в реализации юридических норм, абсолютизации государственного влияния на правовую систему» [5, с. 222]. Професор B.C. Нерсесянц в цьому аспекті висловлюється ще більш радикальніше щодо ролі юридичного позитивізму і ототожнює останній з «легізмом» і «етатизмом», а також наголошує, що цей тип праворозуміння є виправдовуванням порушення прав людини з боку держави: «...для юридического позитивизма весьма характерны пренебрежение правами человека и гражданина, апология власти и гипертрофия ее нормотвоческих возможностей ...он есть нормативное выражение авторитаризма», так як, з точки зору дослідника, в дефінуванні права в даному типі праворозуміння «нет никакого критерия для того, чтобы отличить право от произвола, правовую норму – от произвольного установления власти, правовой закон – от антиправового закона» [6, с. 17, 20]. Критичні характеристики юридичного позитивізму висновків можна знайти й у царині галузевої юридичної науки, зокрема – науки трудового права. Так, професор П.Д. Пилипенко, В.Я. Бурак і З.Я. Козак зазначають, що «вітчизняне трудове право (зважаючи на те, що останнє було органічною складовою загалом системи законодавства СРСР, уважаємо, що висновок указаних дослідників стосується взагалі правової системи радянського типу, і тому має загальнотеоретичне значення – прим. авт.), успадковане від колишнього соціалістичного права, що ґрунтувалося на нормативістській теорії права, поступово набуває ознак, які з позицій сучасних підходів до права дають підстави розглядати його як загальносоціальне явище, а не лише як продукт держави... Становлення і розвиток трудового права України відбулися в умовах соціалістичної системи радянського права, що базувалася, як відомо, на нормативістській теорії права і була одним із напрямів юридичного позитивізму. За цією теорією, – наголошують дослідники, – право визначалося як піднесена до рангу закону воля панівного класу. А відтак і всі закони вважалися правовими, незалежно від їх змісту. Право як окреме явище ототожнювалося з юридичними нормами, породженими державою, і тому держава вважалася первинною, а право – вторинним, похідним. Воно було продуктом держави, втрачаючи тим самим своє самостійне значення. Якщо виходити з того, що право твориться державою, залежить від державної влади, то зрозуміло, що таке право служитиме інтересам тих осіб, у чиїх руках перебуватимуть важелі влади, що, зрештою, і засвідчує історичний досвід радянської держави. Адже відомо, що права в законі може і не бути. Тому вчення юридичного позитивізму далеко не досконале, більше того, воно небезпечне, оскільки дає підстави для всякого свавілля та авторитаризму, які широко практикувалися за часів соціалізму. Зрозуміло, що за таких умов про трудове право як про якийсь виняток із загального правила говорити не доводилося. І воно «вірно служило» інтересам підвищення ефективності суспільного виробництва і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Тому в сучасний період підхід до визначення поняття трудового права вимагає дещо інших критеріїв, відмінних від його традиційного трактування, прийнятого радянською наукою трудового права... Перехід України до ринкових відносин, інтеграція її у світову економічну систему, зміни в політичній спрямованості і переорієнтація з юридичного позитивізму до природно-правової доктрини вимагають і нових підходів до поняття права в цілому та трудового права зокрема» [7, с. 3, 5, 6]. Натомість Є.В. Ліпатнікова зазначає: «Характеризуя юридический позитивизм в общем, необходимо отметить, что данный тип правопонимания сформировался в дискуссии с противоположным ему естественно-правовым пониманием права... юридический позитивизм имеет огромный креативный потенциал как в теоретическом, так и в практическом плане – в деле реализации принципов правового государства и формирования гражданского общества. Думается, что этот потенциал юридико-позитивистского типа правопонимания особенно актуален... в данный момент... развития» [4, с. 56, 62].

На наш погляд, розуміння ролі й значення двох типів праворозуміння – природно-правового та юридичного позитивізму, їх співвідношення ґрунтується на відносинах координації, вони системно «реалізуються» під час розбудови правової держави в Україні й доповнюють один одного. Саме з такого обґрунтовано виходять деякі сучасні. «Природне право, – зазначається в науці, – виступає у виді зразка, мети і критерію для оцінки позитивного права, законодавчої влади і держави. При цьому природне право трактується як моральне (релігійне, моральне) явище і споконвічне сприймається як абсолютна цінність. Таким чином, у поняття природного права поряд з об’єктивними властивостями права включаються і різні моральні (у тому числі і релігійні) характеристики. У підсумку виникає симбіоз різних соціальних норм (правових, релігійних, моральних), що використовується як критерій для ціннісної оцінки позитивного права. При такому підході природно-правова справедливість шукається не на формально-логічному, а на емпірико-фактичному рівні. Тому вона має не загальну, а відносну цінність» [8, с. 43]. С.Є. Дідик цілком обгрунтовано звертає увагу на те, що «особливої уваги заслуговує питання неправових, тобто несправедливих законів та підзаконних нормативних актів, які, зокрема, стали результатом протиріччя національного законодавства, а, що найбільш небезпечно, – протиріччя нормативних актів Конституції. Проблема конкуренції права і законів відома з давніх часів... Будь-який закон має відповідати Конституції, суди загальної юрисдикції при тлумаченні того чи іншого «позитивного» закону зв’язані Конституцією України. При тлумаченні конституційних норм потрібно керуватися доктриною природного права, оскільки не існує вищого за Конституцію «позитивного» закону, яким можна було б керуватися при її тлумаченні. Лише закони природного права, згідно з принципом соціального натуралізму, є вищими за Конституцію і саме з ними вона має узгоджуватися...» [9, с. 137-138]. Загалом слід солідаризуватися з наведеними висновками вчених, але водночас зауважимо, що методологічне тут слід керуватися такою «формулою»: «загальносоціальне право» (природне право) є первинним відносно «позитивного права». І тому процес практичної реалізації (взаємодії) природно-правового та юридичного позитивізму як типів праворозуміння має здійснюватися з перевагою на користь першого. Це важлива й вкрай необхідна запорука правомірності, а не лише законності дій державних інституцій [10-15] в громадянському суспільстві.

Література

1. Основы государства и права / Под ред. О.Е. Кутафина. – М.: Норма, 2001. – 416 с.

2. Сухонос В. Правові засади визначення державного механізму та місця прокуратури в ньому // Підприємництво, господарство і право. – 2007. – №11. – С. 155-160.

3. Кресіна І.О., Матвіенко А.С., Оніщеико Н.M., Перегуда Є.В., Скрипнюк О.В., Балан С.В., Стойко О.M. Політика, право і влада в контексті трансформаційних процесів в Україні: Монографія / За ред. І.О. Кресіної. – К.: Інститут держави і права ім. В.M. Корецького НАН України, 2006. – С. 57.

4. Липатникова Е.П. Суть и значение юридического позитивизма как определенного типа правопонимания // Правоохранительные органы: теория и практика: Журнал Уральского юридического института МВД Российской Федерации / Гл. ред. С.Н. Сабанин. – Екатеринбург: ОН и РИО УрЮИ МВД России, 2007. – №2. – С. 55-63.

5. Теория государства и права. – М.: Инфра-Норма-М, 1998. – 764 с.

6. Нерсесянц В. С. Философия права. – М.: БЕК, 2000. – 862 с.

7. Трудове право України / Пилипенко П.Д., Бурак В.Я., Козак З.Я. та ін.; За ред. П.Д. Пилипенка. – К.: Ін Юре, 2003. – 536 с.

8. Ширкова I.B. Право як загальносоціальний аспект позитивного права // Strategiczne pytania swiatowеj nauki – 2008: Materiäly IV мiedz. nauk.-prakt. konf., Przemysl, 15-28 lutego 2008 r.. – Przemysl: Sp. z o.o. «Nauka і studia», 2008. – T. 6. – S. 42-44.

9. Дідик С.Є. Судова помилка: кримінально-правовий аспект // Вісник Луганського державного університету внутрішніх справ. – 2007. – Вип. 3. – С. 129-138.

10. Лавріненко О.В., Доровський С.С. Інститут захисту соціально-трудових прав людини: питання подальшої правової структуризації // Розвиток наукових досліджень ’2006: Мат. II міжн. наук.-практ. конф. (м. Полтава, 27-29 листопада 2006 р.). – Полтава: ІнтерГрафіка, 2006. – Т. 3. – С. 30-34.

11. Лавріненко О.В. Судовий захист трудових прав працівників ОВС України як важлива складова проблеми захисту прав людини // Вісник Донецького університету. Серія В: Економіка і право. – 2006. – Вип. 1. – Т. 2. – С. 571-579.

12. Лавріненко О.В. Захист соціально-трудових прав людини: актуальні питання сьогодення та перспективи правової структуризації // Економіка, фінанси, право. – 2007. – №3. – С. 33-39.

13. Лавріненко О.В. Категорія «права людини»: соціальний та юридичний зміст // Умение и нововъведения – 2007: Мат. за 3-а межд. науч. практ. конф. (София, 16-31 октомври 2007 г.). – София: «Бял ГРАД-БГ» ООД, 2007. – Т. 8. – С. 76-77.

14. Лавріненко О.В. Актуальні питання теорії трудового права в контексті сучасного розвитку правової системи України: Монографія. – Донецьк: «Вебер» (Донецька філія), 2007. – 428 с.

15. Лавріненко О.В. Захист прав людини як ідеологічна парадигма сучасного розвитку правової системи України // Економіка, фінанси, право. – 2008. – №1. – С. 33-37.